Науковий журнал, заснований у 2005 році. Засновник: Херсонський державний університет (Україна). Свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації: серія КВ № 23949-13789ПР, видане 26.04.2019 р. Індекс міжнародної реєстрації: ISSN 1990-553X (для друкованої версії); ISSN 2308-9628 (для електронної версії). "Чорноморський ботанічний журнал" включений до Переліку наукових фахових видань України (категорія Б), в яких можуть публікуватися результати дисертаційних робіт на здобуття наукових ступенів доктора і кандидата наук (Наказ Міністерства освіти і науки України 17.03.2020 р. № 409). Галузь знань: 091 Біологія. Періодичність: 4 рази на рік. Мови видання: українська та англійська. Рецензування. Всі статті проходять зовнішнє наукове рецензування. Рецензентами є досвідчені спеціалісти з усіх розділів ботаніки та мікології, переважно доктори наук, професори наукових установ та вищих навчальних закладів. Статтю рекомендує до друку один з членів редакційної колегії. Пристатейна бібліографія. Кожна стаття має пристатейну бібліографію латинецею. Реферати. Кожна стаття містить реферат англійською та українською мовами. Автори статей. Статті супроводжуються інформацією про місце роботи авторів, їх поштові адреси і адреси електронної пошти. Цифровий ідентифікатор: кожній статті присвоюється цифровий ідентифікатор DOI. Ключові дати: для кожної статті вказується дати прийняття статті до друку та публікації. "Чорноморський ботанічний журнал" публікує матеріали з усіх питань ботаніки, мікології і ліхенології, фітоекології, геоботаніки, географії рослин, історії флори і рослинності, еволюції рослинного світу, філогенії рослин, грибів і лишайників, ресурсознавства, інтродукції рослин, методики ботанічних досліджень, історії ботанічної науки, заповідної справи, охорони рослинного світу, загальної созології. До друку приймаються оглядові статті, статті, в яких висвітлюються теоретичні та практичні питання, результати експериментальних досліджень, статті зі списками видів рослин, грибів і лишайників, таблиці геоботанічних описів. Статті та повідомлення про результати наукових досліджень, а також матеріали про події наукового життя, публікуються у відповідних розділах. Таблиці та рисунки (кольорові або чорно-білі) підписуються українською та англійською мовами. Сторінка "Чорноморського ботанічного журналу" на сайті Національної бібліотеки України ім. Вернадського: http://www.nbuv.gov.ua. Сторінка на сайті Херсонського державного університету: http://www.university.kherson.ua. На сайті у відкритому доступі знаходяться електронні версії всіх статей у форматі pdf, опублікованих у журналі з 2005 року.
Флора оборонних земляних валів Білгородського городища та шляхи її збереження (с. Білогородка, Київська область)
Земляні вали села Білогородка Київської області походять від потужних оборонних споруд навколо середньовічного містечка Білгород. Сьогодні це відома історична пам’ятка, яка має теж велику природну цінність. Протягом 2022-2025 рр. на площі 4 га нами було виявлено 321 вид судинних рослин, які належать до 63 родин та 206 родів. Значну частку флори становлять аборигенні види (217; 67,6%), серед яких 76 видів (23,7%) є несинантропними, а 28 видів (8,7%) належать до степових рослин. Затиснуті серед вулиць села середньовічні вали зазнають значного антропогенного впливу, про що свідчить домінування еугемеробів. Трансформація структури флори виявляється у високому положенні родин Brassicaceae та Chenopodiaceae і родів Artemisia та Atriplex. В спектрах екологічної структури найбільш виразно трансформація флори проявляється в зростанні ролі ксеромезофітів. Незважаючи на значний антропогенний тиск, вали Білгородського городища зберігають значний природоохоронний потенціал. Природоохоронна цінність території підтверджується наявністю восьми раритетних видів судинних рослин, двох угруповань Зеленої книги України та трьох типів біотопів, занесених до Резолюції № 4 Бернської конвенції. Переважна більшість об’єктів охорони є степовими, що особливо цінно, так як вали розташовують в межах Лісової зони. Більшість загроз для біорізноманіття валів пов’язана з функціонуванням сільських обійсть. З метою збереження рослинного покриву валів необхідно здійснити інформаційну компанію щодо природоохоронного значення валів Білгородського городища. Також необхідно провести розширення меж існуючої ботанічної пам’ятки природи місцевого значення «Білогородський вал» площею 2,2 га, змінити її категорію на ботанічний заказник місцевого значення «Білогородський вал» площею 3,77 га, з подальшим включення його до складу регіонального ландшафтного парку «Приірпіння».
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Таксономічне різноманіття, структура й фітогеографічні особливості флори межиріччя річок Південний Буг–Синюха–Ятрань (Голованівський район, Кіровоградська область)
Наведено результати узагальнюючого флористичного дослідження межиріччя Південного Бугу, Синюхи і Ятрані в межах Кіровоградської області, виконаного упродовж 1994–2025 років на основі польових досліджень, критичного опрацювання літературних даних та гербарних матеріалів. Складено конспект спонтанної флори, який охоплює 1134 види, підвиди і гібриди судинних рослин із 480 родів і 97 родин, з яких 811 (71,5%) є аборигенними, а 323 (28,5%) – чужорідними. За способом імміграції в адвентивній фракції флори ксенофіти (51,4%) дещо переважають над гемерофітами (45,8%), що відображає сільськогосподарську спеціалізацію регіону; ще 2,8% належать до проміжної групи ергазіоксенофітів. Географічний спектр аборигенної фракції визначається переважанням палеарктичного (33,1%), євразійського степового (15,4%), європейсько-середземноморського (14,1%), європейського (13,4%) та субсередземно-морського (11,8%) геоелементів за низької участі європейсько-сибірського (1,8%) та бореального (1,7%) геоелементів, що відображає південно-лісостеповий характер флори. Походження адвентивної фракції є гетерогенним, однак переважають таксони субсередземноморського походження (43,0%) за значної участі азійських (20,1%) та американських (19,5%) видів. У біоморфологічній структурі аборигенної фракції домінують багаторічні трави (64,1%) і гемікриптофіти (60,1%), а загальна частка деревних рослин складає 10,6%; тоді як у чужорідній – малорічні рослини (62,5%) і терофіти (50,2%); ксенофіти представлені переважно однорічними травами, а гемерофіти відзначаються високою часткою деревних форм, що сприяє їх закріпленню в різних типах угруповань. Фітогеографічні особливості флори зумовлені її міграційним і периферійним характером, внаслідок розташування в межах лесової рівнини Середнього Побужжя, на віддалі від центрів формотворення та потенційних рефугіумів давніх елементів рослинного покриву. Проаналізовано імміграційний статус низки видів на регіональному рівні. Зокрема, Cotinus coggygria і Thymelaea passerina розглянуто як аборигенні елементи флори, пов’язані з природними біотопами долини Південного Бугу. Низку таксонів, зокрема, Centaurea stoebe subsp. australis, Polygonum arenastrum і Sedum sexangulare, у складі дослідженої флори віднесено до адвентивної фракції. Також відзначено групу таксонів із ознаками природного розширення ареалів у південній смузі Лісостепу: Anthriscus cerefolium, Cyperus glomeratus, Lactuca saligna, Phragmites australis subsp. isiacus.
Мікроморфологія та анатомія квітки та плоду у Circaea lutetiana (Onagraceae)
Згідно з даними молекулярної систематики, невеликий рід Circaea є близько спорідненим з родом Fuchsia, який є морфологічно та географічно віддаленим. На відміну від більшості добре вивчених представників родини Onagraceae, для видів роду Circaea досліджені лише зовнішні діагностичні ознаки квітки і плоду, що перешкоджає створенню консенсуса між молекулярними та немолекулярними даними в систематиці родини та ускладнює розуміння еволюції репродуктивних органів. Для дослідження виготовляли постійні та тимчасові препарати зрізів квітки і плоду Circaea lutetiana. Вивчено внутрішню структуру гінецею, загальну анатомію оплодня, васкулярну анатомію квітки та структуру насінної шкірки. Встановлено, що чашолистки, пелюстки, тичинки та стовпчик прикріплені до верхнього кінця стеблоподібної шийки зав'язі, яку раніше називали квітковою трубкою або гіпантієм та яка опадає разом із прикріпленими органами після цвітіння. У двогніздній зав'язі виявлено синасцидіатну та симплікатну зони, з апікальними перегородками в останній зоні. Медіанний насінний зачаток прикріплений у верхній частині синасцидіатної зони зав'язі та забезпечується транс-септальними провідними пучками від обох септальних жилок. У стінці зав’язі проходять дві дорзальні і дві септальні жилки, які розгалужуються на сліди чашолистків, пелюсток, тичинок та пучки нектарного диску на верхівці шийки зав’язі. Оплодень переважно паренхімний, складається з одношарового екзокарпію, гомогенного щільного мезокарпію та нездерев’янілого ендокарпію. На поверхні зав’язі виявлено два типи одноклітинних епідермальних трихом: великі гачкоподібні здерев’янілі та дрібні залозисті. Під час розвитку плоду внутрішній субепідермальний шар мезокарпію (1–2 шари клітин) дерев'яніє. Насінна шкірка складається з багатошарової екзотести та двошарового тегмену. Низка ознак внутрішньої будови квітки та плоду вперше для роду Circaea описані у цьому дослідженні. Тип плоду Circaea lutetiana визначається як нижній двокісточковий піренарій. Здерев’янілий внутрішній субепідермальний шар мезокарпію, транс-септальне живлення насінних зачатків та залозисті трихоми також описані у видів з родів Epilobium та Oenothera, що створює нові перспективи щодо з’ясування морфологічної еволюції в межах родини Onagraceae.
Нотатки до знахідок лишайників та ліхенофільних грибів України V
Стаття містить нові дані про ліхенізовані та ліхенофільні гриби України. Вона включає нові знахідки та підтвердження поширення для 61 виду ліхенізованих і 9 видів ліхенофільних грибів у межах Одеської та Волинської областей. Лишайники були виявлені переважно при основі старих дубів та сосен, обхват стовбурів яких наведено для кожного локалітету. Згадані таксони належать до родів: Acrocordia, Agonimia, Anisomeridium, Acrocordia, Agonimia, Anisomeridium, Arthonia, Bacidia, Bacidina, Bactrospora, Candelariella, Catillaria, Chaenotheca, Cladonia, Cladophialophora, Coppinsiella, Cornutispora, Didymocyrtis, Diploschistes, Fellhanera, Flavoplaca, Eopyrenula, Halecania, Hypocenomyce, Gyalecta, Gyalectiphila, Kuettlingeria, Lecania, Lecidea, Lecidella, Lepraria, Lichenoconium, Micarea, Mycocalicium, Myrionora, Oxneria, Parmeliopsis, Psoroglaena, Ramalina, Rinodina, Phaeophyscia, Physciella, Physconia, Placynthiella, Polycauliona, Punctelia, Staurothele, Strangospora, Swinscowia, Taeniolella, Thelenella, Trapeliopsis, Trichoconis, Unguiculariopsis, and Verrucaria. Серед них 31 вид вперше наводяться для Волинської області, а 39 видів є новими для Одеської області. Зокрема, знахідки Agonimia repleta, Bacidina neosquamulosa, Fellhanera gyrophorica, Gyalecta arbuti, Halecania viridescens та Swinscowia affinis є першими для рівнинної частини України. Види Fellhanera gyrophorica, Gyalecta arbuti, Strigula affinis та Unguiculariopsis thallophila наводяться для України вдруге. Дослідження базується на сучасних даних із 14 природно-заповідних об’єктів державного та місцевого значення, зокрема: ботанічного заказника «Даничеве», ландшафтного заказника «Діброва Могилевська», ландшафтного заказника «Савранський ліс», пам’ятки природи «Слюсарівський дуб», ландшафтних заказників «Староманзирський» та «Тарутинський степ» в Одеській області; а також ботанічної пам’ятки природи «Дуби звичайні-велетні», ландшафтного заказника «Літинський», зоологічного заказника «Озерянський», ландшафтного заказника «Радовичівський», ботанічної пам’ятки природи «Соснина-2», ландшафтних заказників «Волошки» та «Задибський» у Волинській області.
Чекліст флори України. 18: родини Campanulaceae (incl. Lobeliaceae Juss.) та Menyanthaceae (Asterales, Angiosperms)
Згідно з прийнятою на даний момент класифікацією (APG IV 2016), родини Campanulaceae (incl. Lobeliaceae) та Menyanthaceae включені до порядку Asterales, тоді як раніше Campanulaceae і Lobeliaceae розглядалися як окремі родини у складі порядку Campanulales, а Menyanthaceae – у складі порядку Gentianales. У флорі України родина Campanulaceae s. l. включає вісім родів: Adenophora, Asyneuma, Campanula, Jasione, Legousia, Lobelia, Phyteuma, Triodanis та 36 видів, разом із двома культивованими (Campanula medium, Lobelia erinus), один з яких нерідко дичавіє (Campanula medium). Раніше для України наводилося два види роду Adenophora: A. liliifolia (L.) A.DC. та A. taurica (Sukaczev) Juz. Останній вважався кримським ендеміком і був занесений до Червоної книги України (2009). Але, як показали результати досліджень, назва A. taurica виявилася синонімом більш поширеного виду A. liliifolia. За синонім ми приймаємо також назву виду Campanula ruthenica M.Bieb., який у POWO 2026, помилково визнано за окремий вид, що наводиться для Криму. Для Криму помилково наводиться (POWO 2026) також C. sibirica subsp. elatior (Fomin) Fed. (≡ C. elatior (Fomin) Grossh. ex Fed., nom. illeg.; ≡ C. sibirica L. f. elatior Fomin). Назва C. pulchra Wissjul. є синонімом C. elliptica Kit. & Schult.; C. polymorpha (Witasek) Prain – синонім C. tatrae Borbás; C. pollesica Wissjul. – синонім C. farinosa Andrz. ex Besser; C. napuligera Schur – синонім C. serrata (Kit. & Schult.) Hendrych, а назви C. charkeviczii Fed. і C. talievii Juz. ми розглядаємо як синоніми виду C. taurica Juz. Новим для флори Українських Карпат й України виявився Phyteuma confusum A. Kern., який є високогірним європейським вікаріантом рівнинногірського виду Ph. orbiculare L., але його зростання в Карпатах вимагає додаткового підтвердження. Крім Legousia hybrida (L.) Delarbre, для України наводилися ще два види: L. pentagonia (L.) Thell. та L. perfoliata (L.) Britton. Нині наявність в Україні (Криму) L. pentagonia не підтверджена, а L. perfoliata розглядається у складі роду Triodanis Raf. (T. perfoliata (L.) Nieuwl.).
Авторське право (c) 2026 CHORNOMORSKI BOTANICAL JOURNAL https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Мікобіота природного заповідника «Медобори»: історія вивчення та сучасний стан дослідженості
Природний заповідник «Медобори», розташований у центральній частині Товтрового кряжу на сході Тернопільської області, є одним із ключових природоохоронних об’єктів Поділля. Унікальні геологічні та екологічні умови цієї території сприяють формуванню багатого біорізноманіття, зокрема грибів, лишайників та грибоподібних організмів. Вивчення мікобіоти регіону має більш ніж столітню історію, однак значна частина отриманих даних залишається фрагментарною або була оприлюднена лише частково. Чимало матеріалів зберігалися виключно у звітах для «Літопису природи» заповідника і досі лишалися невідомими мікологічній спільноті. Метою цієї роботи є критичний аналіз і узагальнення наявних відомостей про різноманіття грибів, лишайників і грибоподібних організмів природного заповідника «Медобори», а також складання максимально повного конспекту виявлених видів з урахуванням сучасного стану мікологічної науки. Матеріалами для дослідження слугували власні збори авторів, збори співробітників заповідника, матеріали попередніх досліджень, а також опубліковані наукові праці, звіти, кваліфікаційні роботи та інші джерела, що містять відомості про мікобіоту заповідника. Зразки грибів зберігаються у гербарії Інституту ботаніки імені М.Г. Холодного НАН України (KW) та мікологічному гербарії Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна (CWU). Ідентифікацію більшості зразків здійснювали на основі морфологічних ознак із застосуванням світлової мікроскопії, а у складних випадках використовували молекулярно-генетичні методи. Укладання зведеного списку видів ускладнювалося тим, що у 2009 році територія заповідника була зменшена внаслідок виокремлення частини площі для створення Національного природного парку «Кременецькі гори». Тому під час аналізу літературних джерел враховували не лише факт реєстрації виду, але й локалітет його знахідки. Станом на початок 2026 року зведений список грибів, лишайників і грибоподібних організмів природного заповідника «Медобори» налічує 1287 видів, з яких 995 належить до справжніх неліхенізованих грибів, 175 — до лишайників, 18 — до ліхенофільних грибів, 39 — до несправжніх грибів і 60 — до міксоміцетів. Значну частину таксонів виявлено під час досліджень останніх років, проведених дослідницькою групою під керівництвом О.Ю. Акулова. У межах сучасної території заповідника ними вперше зареєстровано 562 види грибів і грибоподібних організмів. Для 124 видів коректність визначення підтверджено за допомогою аналізу ITS-регіону рДНК.
Внесок д-ра А. Ремана у вивчення мохів, лишайників і судинних рослин
Стаття присвячена науковим досягненням відомого флориста та фітогеографа, доктора А. Ремана (1840–1917), у галузі вивчення мохів, лишайників, судинних рослин. Наведено коротку біографію вченого та інформацію про його експедиції, яких налічується близько 40. Ми умовно поділили ці експедиції на три періоди: період євразійських експедицій ((1859)1865–1874), період африканських експедицій (1875–1880) та період європейських експедицій (1881–1910). Результатом цих експедицій є численні гербарні колекції та окремі тематичні зібрання А. Ремана, які зберігаються в низці європейських, південноафриканських та північноамериканських гербаріях. Численні гербарні колекції та окремі тематичні колекції А. Ремана містять багато автентичних зразків, що послужили основою для опису нових видів у систематиці ботаніками світового рівня. Наприклад, з африканських колекцій А. Ремана описано 29 таксонів судинних рослин та 300 – мохів. Відзначено значний внесок вченого у вивчення таксономічного різноманіття роду Hieracium L. (Asteraceae): було зібрано багатий гербарний матеріал та опубліковано низку праць на цю тему. Звертається увага на ключову роль А. Ремана у виданні «Flora Polonica exsiccata», що вплинуло на становлення та розвиток систематичних та флористичних досліджень в Україні та Польщі. А. Реман досліджував величезні території, що належать до різних кліматичних зон з різними рослинними формаціями, та здобув широкі ботанічні знання про рослини, які втілив у своїх флористичних та флористико-фітогеографічних публікаціях. Представлено та коротко проаналізовано основні його наукові праці в галузі фізичної географії, систематики, таксономії, флористики, фітогеографії, геоботаніки та етнографії. У статті наведено коротку інформацію про дві колекції А. Ремана, які окремо зберігаються в Гербарії Львівського національного університету імені Івана Франка (LW): колекцію мохів з Південної Африки – 650 гербарних пакетів та колекцію роду Hieracium L. з Європи – близько 9000 гербарних аркушів.
Рід Taraxacum (Asteraceae) у флорі України: оновлений конспект з акцентом на різноманіття мікровидів у Правобережному Лісостепу
Рід Taraxacum у флорі України залишається таксономічно складною та недостатньо інвентаризованою групою на рівні мікровидів. Метою роботи було з’ясувати сучасний таксономічний склад роду в Україні та прояв його мікровидового різноманіття в умовах Правобережного Лісостепу. Дослідження поєднувало критичний аналіз опублікованих джерел і вибраних гербарних зразків із цілеспрямованими популяційними польовими обстеженнями, проведеними у квітні–травні 2020 року в урбанізованих біотопах південно-західної частини м. Київ; додатково використано несистематичні спостереження в інших районах Правобережного Лісостепу. У межах локальних пробних ділянок (1 м²) під час цвітіння вивчали по 5–7 особин із кожної популяції; визначення здійснювали на основі порівняльного морфологічного аналізу. Номенклатуру наведено за POWO (2026) та WFO (2026). Узагальнений конспект роду для флори України включає 111 аборигенних видів і один нотовид із 17 секцій; низка таксонів потребує підтвердження або додаткового вивчення, тоді як T. obliquum і T. officinale s. str. слід виключити з переліку видів флори України з хорологічних і таксономічних міркувань. У південній частині Києва виявлено сім мікровидів із трьох секцій (Borea, Erythrosperma, Taraxacum), які в традиційному широкому розумінні відповідають двом агрегатам (T. officinale aggr. та T. erythrospermum aggr.). Встановлено виразну просторово-екологічну диференціацію: червоноплідні ксерофітні таксони секції Erythrosperma приурочені до сухих схилів і піщаних субстратів Київських пагорбів, тоді як представники секцій Borea та Taraxacum більш рівномірно поширені в мезофітних і порушених міських біотопах. Порівняння східно- та центральноєвропейських таксономічних концепцій показало, що наведений раніше для рівнинної частини України T. proximum sensu Tzvelev відповідає представникам T. erythrospermum s. str. і T. parnassicum, а поширення T. proximum на території України потребує підтвердження. За додатковими спостереженнями, у межах Правобережного Лісостепу наразі задокументовано щонайменше 13 видів із 7 секцій, проте регіональна інвентаризація залишається неповною.
Наземні водорості, мохоподібні і лишайники біологічних ґрунтових кірок та епіфітних біоплівок на дні колишнього Каховського водосховища
За результатами досліджень дна колишнього Каховського водосховища, ідентифіковано 55 видів наземних водоростей, 2 види мохоподібних та 1 вид лишайника. Найбільша кількість видів водоростей виявлена у ґрунтових біокірках: 50 видів. У структурі ґрунтових біокірок переважають представники Cyanobacteria та Chlorophyta, з домінуванням Phormidium takyricum, Chlorosarcinopsis cf. aggregata, Stenomitos sp., Microcoleus vaginatus, Klebsormidium cf. flaccidum та ін. Значна частка ціанобактерій у формуванні кірок та їхня домінантна роль в угрупованнях є характерною рисою альгофлори ґрунтів степової зони України. Специфікою біокірок на мулистих (такироподібних) субстратах є переважання та високе різноманіття тонконитчастих і дрібноклітинних ціанобактерій (роди Stenomitos, Oculatella, Phormidesmis, Nostoc та ін.), що, ймовірно, зумовлено тонкодисперсністю мулу. Натомість на піску, як більш грубому субстраті, домінували та рясно траплялися представники ціанобактерій з товстими трихомами (види Konicacronema, Calothrix, Roholtiella та ін.). Особливістю кірок на піщаних субстратах також стало більше різноманіття водоростей та значна присутність водних видів (родів Monoraphidium, Tetradesmus та Desmodesmus), ймовірно, через періодичне затоплення досліджених територій. Вивчення динаміки розвитку біокірок на такироподібних субстратах протягом трьох років, відразу після підриву дамби до сьогодні, показало значне зростання біорізноманіття водоростей, від 4 та 7 видів у 2023 та 2024 роках до 30 видів у 2025 році. Таксономічне різноманіття та склад домінуючих видів також стали різноманітнішими. У ґрунтових біокірках виявлено флористично цікаві та рідкісні види: Oculatella cf. kazantipica, Roholtiella cf. edaphica, Nodularia harveyana, Tetradesmus cf. arenicola. Невисоке видове багатство альгофлори на корі молодих дерев верби (10 видів) та домінування зелених водоростей є типовими ознаками аерофітних обростань кори у помірній зоні. Проте превалювання зеленої водорості Chloroidium cf. ellipsoideum як домінантного виду є нетиповим явищем і, ймовірно, пояснюється початковими стадіями формування епіфітних угруповань. Мохоподібні та лишайники відіграють другорядну роль у формуванні ґрунтових біокірок та епіфітних обростань кори верб на початкових етапах відновлення біорізноманіття на дні колишнього Каховського водосховища. Водночас піщані субстрати виявилися більш сприятливими для розвитку піонерних моновидових угруповань за участю моху Funaria hygrometrica.
Різноманіття судинних рослин території колишнього Каховського водосховища: два роки після підриву греблі
У статті представлено результати вивчення складу судинних рослин, що були зафіксовані на території колишнього Каховського водосховища на початкових етапах його заростання. Матеріали для дослідження були отримані під час семи дослідницьких поїздок на територію колишнього водосховища у межах Херсонської, Запорізької та Дніпропетровської областей у період з червня 2023 року по жовтень 2025 року. Для оцінки флористичних змін були проведені структурно-порівняльний аналіз та фітоіндикаційна оцінка списку вищих судинних рослин, зафіксованих на території, що звільнилася з-під води. Різноманітність судинних рослин показала стрімке експоненціальне зростання, збільшившись із 11 видів у червні 2023 року до 343 видів у жовтні 2025 року. Таксономічна структура швидко стабілізувалася, і вже в перший рік домінуючими родинами стали Compositae, Poaceae та Brassicaceae. Було відмічено значну зміну у співвідношенні груп видів за життєвими формами і способом поширення насіння: якщо на початкових етапах переважали однорічні види та види, які характеризуються поширенням насіння за допомогою вітру (наприклад, види роду Salix, Populus nigra), то в наступні роки спостерігалося збільшення кількості багаторічних трав та видів із зоохорним і автохорним розповсюдженням. Розподіл видів на екологічні групи відповідно до їхніх фітоіндикаційних характеристик виявив поступовий перехід від гігрофітних угруповань до мезофітних у міру стабілізації субстрату, хоча вербово-тополеві ліси продовжують формувати структурну основу нового ландшафту. Примітно, що частка чужорідних видів (неофітів) досягла піку в найперший період спостережень, а потім зменшилася, що свідчить про високу стійкість нових аборигенних угруповань. Наявність рідкісних видів, таких як Carex secalina, ще більше підкреслює швидке формування екосистем з високою природоохоронною цінністю. Таким чином, доведено, що досліджувана флора швидко формується, все більше нагадуючи природні екосистеми заплави Нижнього Дніпра. Основні структурні зміни відбулися протягом перших трьох місяців після руйнування греблі, після чого настав період стабілізації пропорцій основних груп рослин.
Чекліст флори України. 17: родини Elaeagnaceae, Rhamnaceae (Rhamnales) та Cannabaceae (incl. Celtidaceae), Moraceae, Ulmaceae, Urticaceae (Urticales, Angiosperms)
За сучасною класифікаційною системою (APG IV) родини Elaeagnaceae, Rhamnaceae, Cannabaceae (incl. Celtidaceae), Moraceae, Ulmaceae та Urticaceae включені до порядку Rosales, але в цій статті ми, як і раніше, розглядаємо їх у складі двох порядків: Rhamnales (Elaeagnaceae, Rhamnaceae) та Urticales (Cannabaceae (incl. Celtidaceae)), Moraceae, Ulmaceae, Urticaceae). У флорі України родина Elaeagnaceae включає три роди (Elaeagnus Tourn. ex L., Hippophae L., Shepherdia Nutt.) та 8 видів, з яких автохтонним є лише один (Hippophae rhamnoides L.), а всі інші культивуються та іноді дичавіють. Родина Rhamnaceae представлена п’ятьма родами та 12 видами, з яких три роди та чотири види є аборигенними (Frangula alnus Mill., Paliurus spina-christi Mill., Rhamnus cathartica L., R. saxatilis Jacq. subsp. tinctoria Nyman). Родина Cannabaceae включає три роди (Cannabis L., Celtis L., Humulus L.) та 8 видів, з яких половина видів культивується й частково дичавіє. Культурну коноплю (Cannabis sativa L.) і дику коноплю (С. ruderalis Janisch.), які трактуються багатьма як один таксон, ми розглядаємо як два близькі види, що відрізняються за морфологією плода, оцвітиною та біологічними особливостями. В Україні родина Moraceae представлена чотирма родами та п’ятьма видами, що культивуються. Родина Ulmaceae включає два роди – аборигенний Ulmus L. та культивований Zelkova Spach. Раніше до Ulmaceae у вітчизняних флористичних зведеннях включали також рід Celtis L., який нині належить до родини Cannabaceae. Синонімами Ulmus glabra Huds. є назви видів U. campestris, U. elliptica, U. scabra; синонімом U. laevis Pall. є назва виду U. celtidea; синонімами U. minor Mill. є назви видів U. carpinifolia, U. corylifolia, U. foliacea, U. suberosa, U. wyssotzky, що раніше наводилися для України як окремі види. Родина Urticaceae включає два роди: Parietaria L. (три види), Urtica L. (сім видів). Синонімом U. pubescens Ledeb. є назва U. galeopsifolia під якою вид раніше наводився для України.
Епілітні лишайники урочища Білий Камінь (Національний природний парк «Зачарований Край», Українські Карпати)
У статті представлено результати досліджень лишайників на вулканічних скелях урочища Білий Камінь, яке розташоване в межах Національного природного парку «Зачарований Край». На вулканічних скелях виявлено 33 види лишайників, які належать до 26 родів. З них вісім видів (Arthrorhaphis citrіnella, Brianaria sylvicola, Immersaria athroocarpa, Lepraria cfr. borealis, L. rigidula, Micarea lithinella, Porpidia hydrophila і Trapelia placodioides) вперше наводяться для Вулканічних Карпат. Також вперше для України наводиться соредіозна варіація Glaucomaria rupicola var. efflorens. Лишайник Brianaria sylvicola був відомий лише з одного місцезнаходження на горі Явірник на Закарпатті за колекціями майже сторічної давнини, а повідомлення про Immersaria athroocarpa є першим за останні понад 60 років. Лише два місцезнаходження в Україні були відомі для Porpidia hydrophila, а Trapelia placodioides був відомий лише з трьох місцезнаходжень в Україні. У роботі показано розподіл лишайників на вулканічних скелях під впливом експозиції та водного режиму. Висунуто гіпотезу про те, що назва скелі Білий Камінь пов’язана з її білим кольором, який зумовлений домінуванням лишайника Varicellaria lactea.
За́мкова гора (Хоривиця, Киселівка, або Флорівська гора) – історична місцевість Києва, лесово-суглинистий останцевий пагорб з відносно пласкою верхівкою та крутими схилами. Згідно з рішенням Київради №254/915 від 15.03.2007, Замкова гора є комплексною пам’яткою природи місцевого значення. Її площа – 5,9 га. На Замковій горі тисячоліттями здійснювалися різні види господарської діяльності, тому рослинний покрив завжди перебував під значним антропогенним тиском. Починаючи з ІІ сторіччя до нашої ери тут майже безперервно проживали люди. У наш час приблизно 3/4 Замкової гори вкрито лісом, менше 1/4 – трав’яною рослинністю. Це дослідження проведено у 2024–2025 роках. Основним був метод польових спостережень. Гербарні матеріали передано до Національного гербарію України (KW) – гербарію Інституту ботаніки ім. М.Г. Холодного НАН України. З деревних рослин (дерев та кущів) на Замковій горі найчастіше трапляються Acer platanoides, A. negundo, Euonymus europaeus, Sambucus nigra, Lycium barbarum, з ліан – Parthenocissus inserta та Humulus lupulus, з трав’яних рослин – Alliaria petiolata, Chelidonium majus, Cichorium intybus, Impatiens parviflora, Lepidium draba, Thinopyrum intermedium тощо. Ряд видів (Allium rosenorum, Calendula officinalis, Hylotelephium × mottramianum, Narcissus pseudonarcissus, Psephellus dealbatus, Tagetes patula, Vinca major тощо) культивуються, деякі з них (Convallaria majalis, Hemerocallis fulva, Symphytum caucasicum та ін.) можуть спонтанно поширюватися. У цій статті наведено перелік видів та гібридів рослин, які у наш час ростуть на Замковій горі в Києві. Загалом, виявлено 192 види і гібриди судинних рослин, найбільша кількість таксонів – у родинах Asteraceae (26), Poaceae (15) та Rosaceae (15). 128 таксонів – аборигенні, 64 – адвентивні. Із останніх 46 належать до кенофітів, 2 – до археофітів, 16 – лише в культурі. Із раритетних, на Замковій горі росте регіонально рідкісний вид Convallaria majalis. Як комплексна пам’ятка природи, Замкова гора має важливе естетичне, рекреаційне та природоохоронне значення.
Вплив мохового покриву на вміст мінеральних сполук нітрогену залежно від мікрокліматичних та едафічних чинників середовища у лісових екосистемах Українського Розточчя
Встановлено відмінності вмісту мінеральних форм N під мохом Atrichum undulatum (залежно від його місцевиростань у лісових екосистемах. Виявлено, що влітку на ділянках старовікового лісу у сприятливіших мікроумовах ґрунту кількість NH4 + та NO3 – під мохом була більшою, порівняно із ділянками вирубки та рекреації, що, ймовірно, зумовлено активнішими фіксацією й обміном N за участі мікробіоти та вимиванням мінеральних сполук із бурої частини дернини. Встановлено, що на усіх ділянках лісових екосистем вміст NH4 + під мохом був більшим, аніж у незадернованому ґрунті. Втім кількість NO3 – під дернинами на заповідній території (19,5±0,6 мг/кг с. ґ.) та у зоні рекреації (17,1±0,5 мг/кг с. ґ.) була меншою, ніж без рослин (20,3±0,7 мг/кг с. ґ. та 18,7±0,8 мг/кг с. ґ. відповідно), що, ймовірно, свідчить про активніше його поглинання гаметофітом за вищого, ніж на вирубці, вологозабезпечення ґрунту. Визначено, що у ксероморфних умовах вирубки екстремальні показники інсоляції та водно-термічного режиму поверхневого шару ґрунту спричинили значне зменшення вмісту NH4 + та NO3 – у незадернованому субстраті. Під дерниною у зоні вирубки температура була нижчою, а вологість вищою, що і сприяло функціональній активності мікробіоти та збільшенню кількості мінеральних сполук N. Рівень рН під мохом було кислішим, порівняно із незадернованим ґрунтом, та, ймовірно, створювало оптимальні умови для фіксації та мінералізації N, що зумовлювало більшу кількість, зокрема NH4 +. Мабуть, дія екологічних чинників на вміст NH4 + та NO3 – загалом мала комплексний характер: впливали як показники значення рН, так і гідротермічного режиму мікросередовища.
Екологічна диференціація кальцієпетрофітної рослинності у рівнинних і передгірських ландшафтах України
У цьому дослідженні розглядається питання про те, які екологічні чинники визначають диференціацію різних типів кальцієпетрофітної рослинності. Робота охоплює відслонення кальцієвмісних порід рівнинної частини та передгірських районів України у межах координат 48.3–50.5° пн. ш. та 23.8–38.2° сх. д. Було сформовано базу даних із 1704 фітосоціологічних описів, з яких 1512 відібрано та класифіковано за допомогою експертних систем і методу k-means. Проведено екологічну оцінку геоморфологічних параметрів і значень екологічних індикаторів за шкалами Я.Д. Дідуха, а також виконано DCA-ординацію для виявлення чинників, що найбільш суттєво впливають на екологічну диференціацію кальцієпетрофітних угруповань. Додатково здійснено уніваріантні аналізи з використанням boxplot-діаграм для оцінювання розподілу синтаксонів, визначення груп гомогенності та значущості кожного екологічного фактора. Результати статистичного аналізу засвідчили, що провідними екологічними факторами, які визначають диференціацію кальцієпетрофітних угруповань, є вологість субстрату та вміст у ньому кальцію; їхній вплив реалізується через модулювання інших ключових характеристик середовища – кислотності, загального вмісту солей та аерації. Угруповання, значною мірою залежні від локальних мікрокліматичних умов, водночас демонструють чутливість до макрокліматичних градієнтів: континентальності, омброрежиму та освітленості. Додатково встановлено, що висота над рівнем моря та крутість схилу також помітно впливають на диференціацію кальцієпетрофітних угруповань. Загалом кальцієпетрофітна рослинність формується в умовах високої субстратної гетерогенності та взаємодії локальних і регіональних екологічних чинників, що зумовлює її виразну екологічну диференціацію. Залежність від унікальних карбонатних і гіпсових субстратів та вузьких мікроекологічних ніш підкреслює високу вразливість цих біотопів і обґрунтовує необхідність їх охорони та сталого менеджменту.
Вплив субстрату на кріозберігання міцелію дереворуйнівних базидіоміцетів
Колекції культур є важливими для характеристики та вивчення видів грибів, проте основною метою даних колекцій залишається збереження видового різноманіття та генофонду грибів. Колекція культур шапинкових грибів IBK є найбільшою офіційною спеціалізованою колекцією культур макроміцетів в Україні, яка зберігає понад 1500 штамів їстівних та лікарських грибів. Оскільки існує потреба в надійному методі тривалого зберігання чистих культур грибів, у цій роботі було досліджено кріоконсервацію дев’яти штамів п’яти видів дереворуйнівних грибів. Такі гриби мають різне застосування у різноманітних галузях, зокрема, досліджені в даній роботі Fomitopsis pinicola 361, два штами Ganoderma tsugae 1848 та 2566, три штами Laricifomes officinalis 2497, 2498 та 5004, Pleurotus ostreatus 297 та два штами Schizophyllum commune 1768 та 1769 є цінними видами дереворуйнівних грибів завдяки наявності різних біологічно активних речовин. Вони мають різноманітне застосування у фармакології, біотехнології та біоремедіації завдяки своїй ферментативній активності. Тому ці види не мають зазнавати змін при тривалому зберіганні. Однак відомо, що під час тривалого зберігання культур методом субкультивування можуть відбуватись певні зміни активності ферментів. Зберігання за низьких температур захищає культуру від таких змін. Ячмінь, перлова крупа, пшениця та чотири варіанти підготовлених за різними технологіями дерев’яних паличок досліджували як субстрат для зберігання грибного міцелію в 10% розчині гліцерину за низької температури. Вкриті міцелієм субстрати зберігались протягом одного року за температури – 80 ℃. Після цього періоду відновлення росту грибного міцелію вивчали на чашках Петрі з глюкозо-пептонно-дріжджовим агаризованим середовищем за температури 26 ℃. Міцелій усіх досліджуваних штамів відновив ріст після зберігання. Таке дослідження було проведено вперше для видів F. pinicola та G. tsugae. Отримані результати демонструють краще відновлення росту міцелію після зберігання на зерні у якості субстрату. Однак штами F. pinicola 361 та S. commune 1769 є винятками, оскільки характеризуються кращим ростом міцелію після зберігання на дерев’яних паличках. Перевагами описаного методу зберігання чистих культур грибів є відсутність необхідності постійного пересіву, що знижує ризик контамінації та виключає можливість накопичення генетичних змін.
Чекліст флори України. 16: родини Apocynaceae (incl. Asclepiadaceae), Gentianaceae і Rubiaceae (incl. Theligonaceae) (Gentianales, Angiosperms)
У флорі України порядок Gentianales включає три родини: Apocynaceae (incl. Asclepiadaceae), Gentianaceae та Rubiaceae (incl. Theligonaceae). Родина Apocynaceae представлена сімома родами, а саме: Apocynum (4 види, з яких A. cannabinum культивується і дичавіє), Asclepias (A. syriaca, інвазійний вид), Cynanchum (C. acutum), Nerium (N. oleander, культивується в Криму), Periploca (P. graeca, культивується і дичавіє), Vinca (3 види, з яких V. major культивується і дичавіє) та Vincetoxicum (10 видів та два підвиди, без типових, з яких чотири види та один підвид потребують підтвердження таксономічного статусу). Vincetoxicum minus, V. intermedium та V. mаeoticum є синонімами V. fuscatum, а V. cretaceum, V. laxum, V. officinale – синонімами V. hirundinaria. Родина Gentianaceae представлена сімома родами, зокрема, Blackstonia (два види, з яких B. acuminata потребує підтвердження), Centaurium (чотири види і 3 підвиди, без типових, типовий C. littorale потребує підтвердження), Gentiana (11 видів, з яких G. × charpentieri потребує підтвердження; G. frigida і G. clusii наводилися помилково), Gentianella (три види; G. axillaris і G. lingulata є синонімами G. amarella), Gentianopsis (G. ciliata), Schenkia (S. spicata) та Swertia (S. perennis з двома підвидами і S. punctata). Родина Rubiaceae в Україні представлена дев’ятьма родами і 65 видами (включаючи гібридогенні) і шістьма підвидами (без типових). Зокрема, Asperula (3 види), Crucianella (достовірно відомо 2 види, ще один – С. gilanica потребує підтвердження), Cruciata (5 видів), Cynanchica (6 видів та 3 підвиди, без типових), Hexaphylla (H. cretacea), Galium (44 види, включно з гібридогенними, і три підвиди, без типових), Rubia (R. tatarica, R. tinctorum), Sherardia (S. arvensis) та Theligonum (T. cynocrambe). Asperula propinqua є синонімом A. taurina, Crucianella oxyloba включена до С. angustifolia, а C. catellata включена до C. latifolia. Багато номенклатурних змін є у роді Galium.
Моніторинг фонового біорізноманіття, стану природних деревостанів та відмерлої деревини в біотопах дубово-грабових лісів Національного природного парку «Голосіївський»
У статті наведено дані комплексних лісівничих, геоботанічних, бріологічних, мікологічних, ліхено-логічних та зоологічних досліджень унікального як за біорізноманіттям, так і за наявністю природних екосистем біотопу – дубово-грабових лісів у долині річки Віта Національного природного парку «Голосіївський». На моніторинговій ділянці «Лісники» площею 2400 м2 зареєстровано 231 вид біоти, серед яких 8 видів дерев, 3 види чагарників, 39 видів трав’янистих рослин, 30 видів мохоподібних, 93 види грибів та слизовиків, 44 види лишайників та 14 видів хребетних тварин. Серед виявленого біорізноманіття 25 видів мохоподібних та 6 видів лишайників використовують мертву деревину як субстрат, 60 видів грибів є ксилотрофами, 7 видів хребетних тварин харчуються комахами-ксилофагами, а 3 види хребетних тварин використовують мертву деревину як укриття. В біотопах дубово-грабових лісів парку відбувається випадіння Quercus robur та Fraxinus excelsior і переважання в деревостані Acer campestre, Carpinus betulus та Tilia cordata. Визначальними екологічними чинниками, які впливають на збереження, ріст і розвиток самосіву і підросту Q. robur, є низька освітленість, густий підлісок та вплив диких кабанів, які руйнують підстилку з проростаючими жолудями. Відмічено швидке накопичення запасів сухостійної деревини за останні 5 років у біотопах дубово-грабових лісів мегаполіса, яке відбувається переважно внаслідок відмирання особин Acer platanoides, Fraxinus excelsior, Carpinus betulus та Tilia cordata, тоді яка запаси деревного детриту Q. robur на моніторинговій ділянці не змінилися. Загаль¬ний запас мертвої деревини збільшився з 94,2 м3/га у 2018 році до 156,82 м3/га у 2023 році, що свідчить про продовження перебігу природних процесів і на цій ділянці лісу і наближення її до нативних пара¬метрів після заповідання у 1989 році.
Зелені водорості (Chlorophyta, Charophyta) водойм Національного природного парку «Слобожанський»
Дослідження проводилися на території Національного природного парку «Слобожанський», в якому значну увагу приділяють вивченню стану і охорони болотних екосистем, оскільки розташовані в парку типи боліт знаходяться на крайній південно-східній межі свого поширення. Об’єктами дослідження були зелені водорості, а саме їх флора і екологія. До складу альгофлори парку входить 176 видів (187 внутрішньовидових таксонів) хлорофітових (Chlorophyta) і харофітових (Charophyta) водоростей, що належать до 2 відділів, 6 класів, 16 порядків, 32 родин і 71 роду. Серед них переважають харофітові водорості, що пояснюється типологією водойм парку, зокрема домінуванням боліт як основного типу водойм. Таксономічний аналіз підтвердив переважання Charophyta (100 видів, або 56,8%), які займають провідні позиції на всіх таксономічних рівнях, Chlorophyta представлені 76 видами (43,2 %). Розподіл видів за водоймами був нерівномірним (від 1 до 78 видів), що зумовлено, у першу чергу, морфометричними особливостями й рівнем води в них. В більшості водойм переважали харофітові водорості, що підтверджується вищими значеннями коефіцієнтів трапляння. Аналіз екологічних угруповань зелених водоростей за відношенням до кислотності води показав домінування індиферентів й ацидофілів; аналіз галобності показав перевагу індиферентів-олігогалобів, що є характерним для прісних вод; сапробний аналіз показав, що вода у водоймах парку відноситься до II-III класів якості вод (чисті і задовільно чисті). Виявлено низку рідкісних для України видів водоростей, 7 видів, нових для Харківської області та 2 види, занесених до Червоної книги України, це Bambusina borreri та Roya anglica. Складений список зелених водоростей водойм парку із зазначенням частоти трапляння і коефіцієнту трапляння для кожного виду.
Гриби роду Epicoccum (Pleosporales, Dothideomycetes) як складова насіннєвої інфекції сільськогосподарських культур в Україні
Рід Epicoccum належить до групи Phoma-подібних грибів з унікальними морфолого-культуральними особливостями. Його представники є поширеними сапротрофами та факультативними ендофітами, які часто виявляються на насінні сільськогосподарських культур. Через значну морфологічну варіабельність та наявність видів-двійників їх точна ідентифікація потребує залучення молекулярно-генетичних методів. В Україні такі дослідження досі не проводилися. Метою цієї роботи було уточнення видового складу грибів роду Epicoccum, асоційованих із насінням пшениці, ячменю та сої, вирощених у західних областях України, а також аналіз частоти їх виявлення. Дослідження було розпочато у 2019 році в Харківському національному університеті імені В.Н. Каразіна, але з початком повномасштабної війні вимушено призупинено. У 2023–2024 роках роботу відновлено у науково-дослідному відділі агрохолдингу «Контінентал Фармерз Груп» у Тернопільській області. Матеріалом слугували зразки насіння з Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської та Хмельницької областей. Для ідентифікації ізолятів використовували культу¬ральні методи та аналіз ITS-регіону рибосомальної ДНК. У результаті встановлено, що переважна більшість культур належить до Epicoccum nigrum sensu stricto. Один ізолят з насіння ячменю іден¬тифіковано як Epicoccum tobaicum (= E. layuense), що стало першим підтвердженим випадком виявлення цього виду в Україні. Його визначення верифіковано в лабораторії професора Педро В. Круза (Westerdijk Fungal Biodiversity Institute, Нідерланди). Встановлено, що 2024 році середній рівень контамінації насіння пшениці Epicoccum spp. становив 2,7 %, а сої – 2,3 % для сої, хоча в окремих зразках ці показники сягали 16,8 % і 12,3 % відповідно. Показано, що наявність у зразках насіння Epicoccum spp. може ускладнювати їх фітосанітарну експертизу, зокрема спричиняти помилки при діагностиці фузаріозу. Отримані результати можуть бути використані для вдоскона¬лення протоколів мікологічного аналізу насіння та підвищення точності оцінювання його якості.
Teucrium scorodonia (Lamiaceae) – забутий вид флори України
13 серпня 2024 року нами було виявлено вид, який раніше не наводився в основних фундаментальних зведеннях щодо флори України – Teucrium scorodonia. Представників виду було виявлено на південному мегасхилі хребта Великий Діл – центральної частини внутрішнього Вигорлат-Гутинського вулканічного хребта в межах Національного природного парку «Зачарований край» у Хустському районі Закарпатської області. У серпні 2025 року ми повторно дослідили цей локалітет, а також виявили два нових місцезнаходження виду у цьому національному парку та на прилеглій до нього території. Два локуси виду були знайдені на краю галявини посеред букового лісу на висоті 903–905 м н.р.м. Ще один локус було виявлено у заростях орляка (Pteridium aquilinum). Усі популяції нараховували щонайменше 100–150 генеративних особин. Детальний аналіз літературних джерел та гербарних матеріалів показав, що цей вид представлений у флорі України щонайменше впродовж останніх 80 років, але ці факти не були взяті до уваги при підготовці фундаментальних флористичних зведень для території України. Тому T. scorodonia отримав de facto статус забутого виду флори України. Teucrium scorodonia – європейський вид з субатлантичним ареалом, поширений у Південній, Західній та Центральній Європі. Північна межа його суцільного поширення сягає півдня Швеції та Норвегії, а східна включає ізольовані локалітети у Польщі та східній Угорщині на кордоні з Україною. Більшість нещодавно виявлених популяцій виду у Центрально-Східній Європі, зокрема в Польщі, вважаються антропогенними. Однак у сусідніх Словаччині та Чехії вид перебуває під охороною. Угруповання, в яких вид був виявлений в Україні, віднесено до трьох різних асоціацій класів Calluno-Ulicetea, Nardetea і Epilobietea та двох типів біотопів R1M та R54. Фітоіндикаційна оцінка оселищ за значеннями екологічних шкал Елленберга показала, що порівняно з оптимальними умовами в угрупованнях, описаних у Словаччині і Іспанії, локалітети виду в Україні характеризуються більш прохолодними, вологими і кислими умовами. Знахідки T. scorodonia на території Національного природного парку «Зачарований край» можна вважати найсхіднішими місцезнаходженнями виду в Східній Європі. Враховуючи досить низький рівень антропогенного, зокрема туристичного, впливу на досліджувані ділянки, природне походження виявлених докалітетів T. scorodonia є цілком вірогідним. Подальші спостереження за виявленими місцезнаходженнями, а також пошук нових локалітетів виду в Україні, можуть пролити світло на питання його еколого-ценотичних преференцій та походження.
Ацидофільні узлісні угруповання (Melampyrion pratensis) Київського Полісся
В Україні мезоксерофітні узлісні угруповання помірного клімату на кислих грунтах союзу Melampyrion pratensis відомі з західних регіонів, але в областях з більш континентальним кліматом поширення таких угруповань лишалося до цього часу не з’ясованим. На Київському Поліссі ацидофільні узлісся і галявини субконтинентальних пребореальних соснових лісів на піщаних воднольодовикових відкладах Дніпровського зледеніння представлені угрупованнями із значною участю євросибірських (Veronica spicata var. pseudoorchidea, Viola rupestris) і східноєвропейських (Cytisus ruthenicus var. zingeri, Koeleria grandis, Psephellus sumensis) псамофітних ксеромезофітів, частина з яких знаходиться в регіоні поблизу західної межі ареалу. Водночас у складі таких угруповань переважають широкоареальні мезотрофні і оліготрофні субацидофільні види, які вважаються діагностичними для союзу Melampyrion pratensis (Agrostis capillaris, Festuca ovina, Hieracium umbellatum, Melampyrum pratense, Peucedanum oreoselinum). Характерним є добре розвинений покрив зелених мохів (Dicranum polysetum, Pleurozium schereberi). Описана нова асоціація Veronico spicatae-Melampyretum pratensis Iakushenko et Voitiuk з «сарматським» характером поширення, яка заміщує середньоєвропейську асоціацію Lathyro montani-Melampyretum pratensis у субконтинентальному кліматі Східної Європи. У південній частині регіону по узліссях значно трансформованих ацидофільних дубових і дубово-соснових лісів на багатших супіщаних грунтах відмічені угруповання за участю Hieracium murorum, які через недостатню кількість фітоценотичного матеріалу запропоновано попередньо називати «угруповання Hieracium murorum-Agrostis capillaris». Для підтримки флористичної різноманітності у ландшафтах зандрових і моренно-зандрових рівнин Київського Полісся забезпечення утримання в лісових масивах узлісь і галявин як місць виростання численних світлолюбних видів із специфічними вимогами є критично необхідним. Результати дослідження доповнюють уявлення про різноманітність угруповань класу Trifolio-Geranietea sanguinei в Україні та розширюють знання про географічне поширення союзу Melampyrion pratensis у Cхідній Європі.
Чекліст флори України. 15. Родина Salicaceae (Malpighiales, Angiosperms)
У флорі України родина Salicaceae представлена двома родами: Populus і Salix. Рід Populus включає 4 автохтонних види (один з яких гібридогенного походження) та 8 видів, що часто культивуються (два з яких є гібридами – нотовидами). Крім того, в ботанічних садах та дендраріях культивуються ще багато інших видів та форм. Синонімом P. alba, який дуже варіює за розмірами і формою листків, є назва P. bolleana, яка раніше використовувалася для позначення окремого виду. Назва P. candicans є синонімом P. balsamifera, що широко культивується на більшій частині території країни, головним чином в Лісостепу і Степу і нерідко дичавіє. Для України вид P. canadensis наводиться під двома назвами: P. canadensis і як P. deltoides (останній в Україні не зростає). Рід Salix в Україні представлений 23 автохтонними видами, а також багатьма гібридними формами. Не підтверджено зростання в Україні таких видів, як: S. hastata (для Карпат), S. reticulata (для Карпат), S. repens (для західних областей). У гербаріях України немає жодного автентичного зразка цих видів. Усі дані про зростання в Україні S. repens насправді стосуються S. rosmarinofolia, від якого S. repens відрізняється ширшими ланцетними або еліптичними листками, із загнутою верхівкою й краями листків та коротко-циліндричними сережками. До сих пір не підтверджено зростання в Україні S. xerophila, назва якого за сучасною номенклатурою вважається синонімом S. bebbiana. Це вид з широким розірваним ареалом, який охоплює Північну Америку, Північно-Східну Європу, Західний Сибір та Південно-Східну Азію і в Україну не заходить. В роді Salix є також багато номенклатурних змін. Зокрема, cинонімом типової S. babylonica є назва S. matsudana, що раніше помилково визнавалася за окремий вид з дрібнішими листками. Назви S. × elegantissima і S. × blanda є синонімами типової нотоформи S. × pendulina nothof. pendulina, що широко культивується в Україні. Вид S. rhetica для України (Карпат) наводився помилково, замість S. phylicifolia. В Україні також культивується багато інших видів та гібридних форм роду Salix. Аналіз літературних даних показує, що заміна видової назви S. fragilis на S. euxina, як і заміна назви гібриду S. × rubens (S. alba × S. fragilis) на S. × fragilis (S. alba × S. euxina) є некоректними і повинні бути відхилені.
Ергазіофіти старих цвинтарів Правобережного Злакового Степу (Україна)
Щороку кількість ергазіофітів та кількість їх локалітетів на об’єктах культурної спадщини збільшується. В публікації наведено результати комплексних досліджень групи ергазіофітів адвентивної фракції флори старих цвинтарів Правобережного Злакового Степу. Основною метою дослідження є встановлення сучасного видового складу ергазіофітів старих цвинтарів Правобережного Злакового Степу та їх порівняльний аналіз в залежності від розташування в урбанізованому середовищі на прикладі 50 старих цвинтарів. Ергазіофіти нараховують 119 видів з 101 родів і 48 родин судинних рослин, що становить 17,3 % спонтанної флори старих цвинтарів. Група ергазіофтів є найчисельнішою групою за ступенем натуралізації в адвентивній флорі старих цвинтарів. Висока частка ергазіофітів є характерною особливістю флори старих цвинтарів порівняно з іншими об'єктами культурної спадщини, зокрема курганами та старовинними городищами. Найбільше представництво ергазіофітів спостерігається на старих цвинтарях розташованих в містах (17,2 %), дещо поступаються їм за цим показником сільські цвинтарі (16,3 %), натомість цвинтарі розташовані далеко за межами населених пунктів характеризуються незначною участю ергазіофітів (7,3 %). Крім того, закриті для поховання старі цвинтарі мають удвічі нижчий відсоток ергазіофітів (8,3 %) порівняно з діючими цвинтарями (16,8 %). В спектрі життєвих форм серед ергазіофітів спостерігається дуже висока частка фанерофітів (39,5 %), особливо якщо порівнювати з природними зональними флорами. Спонтанне поширення дерев та чагарників з місць культивування призводить до витіснення степових рослин на цвинтарях та поза ними, тому необхідно здійснювати контроль.
Евнеофіти урбанофлори Київської міської агломерації: нові знахідки, доповнення та уточнення
Розглядається новітнє поповнення видового складу флори Київської міської агломерації, зареєстроване протягом 2000–2024 років. Відомості наведені для наступних 47 видів та гібридів, а саме: Acer monspessulanum, Allium nutans., A. rosenorum, Cardamine hirsutа, С. occulta, Castanea sativa, Chaerophyllum nodosum, Chrozophora tinctoria, Coreopsis tinctoria, Cosmos sulphureus, Сotoneaster acutifolius, Crataegus submollis, Cydonia oblonga, Суmbalaria muralis, Eleutherococcus senticosus, Еriochloa villosa, Equisetum × moorei, E. ramosissimum, Exochorda racemosа, Fumaria rostellata, Galatella sеdifolia subsp. dracunculoides, Gymnocarpium robertianum, Hedera canariensis, Helleborus orientalis subsp. orientalis, H. purpurascens, H. caucasicus × H. purpurascens, Hesperis matronalis, Hylotelephium spectabile × H. telephium s. lat. 'Herbstfreude', Kickxia spuria, Knautia macedonica, Koelreuteria paniculatа, Lepidium campestre, Limonium sinuatum, Lonicera caprifolium, L. maackii, Mesembryanthemum cordifolium, Muscari armeniacum, Oenothera pilosella, Phedimus aizoon, Prunus persica, Rubus hirtus, Rumex kioviensis, Sedum album, Smyrnium olusatrum, × Sorbaronia fallax, Stellaria neglecta та Taxus × media. Для флори Київської міської агломерації вперше наводиться південоєвропейський вид Knautia macedonica, вперше публікуються два північноамериканські антропофіти: Coreopsis tinctoria, Cosmos sulphurea; доповнено 1-2 локалітетами флористичних знахідок для 9 видів. За атрибутивними категоріями евнеофіти перебувають у рамках, характерних для спонтанної флори чужорідних видів Київської міської агломерації в цілому. Підтвердженням цьому служить, наприклад, наявність серед новітніх евнеофітів-D 5 міжвидових та 1 міжродової гібридних комбінацій.
Рідкісні види лишайників та ліхенофільних грибів з Національного природного парку «Зачарований Край»
Наводиться тринадцять рідкісних видів лишайників Absconditella sphagnorum, Arthonia granitophila, Dendrographa latebrarum, Enterographa zonata, Halecania viridescens, Ionaspis lacustris, Fellhanera subtilis, Gyrographa gyrocarpa, Haematomma ochroleucum, Stereocaulon dactylophyllum, S. pileatum, Trapelia corticola, Zamenhofia pseudohibernica та два види ліхенофільних грибів Taeniolella friesii і Zyzygomyces physciacearum, які були відомі лише з кількох місць в Україні, переважно в Карпатах. Усі види вперше наведено для Національного природного парку «Зачарований край». Вид Dendrographa latebrarum вперше зареєстрований в Українських Карпатах. Arthonia granitophila, Halecania viridescens та Taeniolella friesii раніше були відомі лише з одного місця в Українських Карпатах. Ionaspis lacustris та Stereocaulon dactyllophylum раніше були відомі лише з одного місцезнаходження в межах України та були повторно знайдені у Вулканічних Карпатах через 73 та 93 роки відповідно. Узагальнено дані про місцезнаходження та поширення в Україні усіх наведених у статті видів.
Osmunda regalis (Osmundaceae) – новий вид для флори України
Osmunda regalis – вид папоротей, поширений в атлантичній та субатлантичній частинах Європи, Середземномор’ї, на Балканському півострові та Кавказі. У Центральній і Східній Європі цей вид трапляється рідше. Згідно з останніми номенклатурними списками та іншими публікаціями, O. regalis відсутній у флорі України. Тим не менш, найближча популяція цієї папороті знаходиться досить близько від України – менш ніж за 0,5 км від кордону. Деякі автори припускали, що O. regalis потенційно може зростати на прилеглих територіях України, але попередні дослідження не дали результатів. У 2023 році в Ківерцівському Національному природному парку «Цуманська пуща» (Ківерцівський район, Волинська область) виявлено першу особину O. regalis. У 2024 році неподалік знайшли другу. На сьогоднішній день популяція представлена двома особинами. Обидві вони фертильні та здатні утворювати спори. Популяцію виявлено в 30-річному сосново-березовому вторинному лісі з низьким видовим багатством. Вид виявлено у рослинному угрупованні з вузькими амплітудами екологічної толерантності. Місцезростання характеризуються вологими, кислими та бідними на мінеральне живлення (зокрема азот) дерново-підзолистими ґрунтами. Омброрежим є субаридним, а режим континентальності клімату знаходиться між геміокеанічним і субконтинентальним. Серед досліджених факторів кислотність ґрунту, вміст азоту в ґрунті та вологість клімату (омброрежим) були лімітуючими факторами для цього рослинного угруповання. Такі умови вказують на те, що виявлена популяція вразлива, оскільки рослини ростуть на межі екологічної толерантності. На сьогодні в Україні відома лише одна популяція, що складається з двох особин. Враховуючи це, O. regalis визнано критично зникаючим (CR; B2ac(iii, iv) + D) видом рослин флори України та має бути включений до наступного видання Червоної книги. Оскільки досліджуваний вид є новим для флори України, у статті подано морфологічний опис O. regalis та ключ до його ідентифікації.
Порівняльно структурний аналіз ценофлор рудеральної рослинності України. II. Біоморфологічна структура структура
Проаналізована біоморфологічна структура ценофлор класів рудеральної рослинності України (класи Stellarietea mediae, Artemisietea vulgaris, Bidentetea, Galio-Urticetea, Plantaginetea majoris, Polygono-Poëtea annuae, Robinietea, Epilobietea angustifolii) за системою організації життєвих форм Раункієра. Ценофлора налічує 1475 видів судинних рослин, що належать до 570 родів і 116 родин. Нараховує: гемікриптофітів – 705 видів (47,8 %), терофітів – 355 (24,1 %), криптофітів – 253 (17,1 %), фанерофітів – 135 (9,2 %), хаме¬фітів – 28 (1,9 %). Встановлено, що десять провідних родин представлені гемікриптофітами – 478 видів, або 55,8 % їх загальної кількості, терофітами – 346 (23,4 %), криптофітами – 126 (8,5 %), фанерофітами – 45 (3,1 %) і хамефітами – 12 (0,8 %). Дається порівняння чисельності видів різних життєвих форм у кла¬сах рудеральної рослинності. Найвищий відсоток фанерофітів у класі Robinietea, хамефітів – Stellarietea mediae, гемікриптофітів – Plantaginetea majoris, криптофітів – Bidentetea, терофітів – Polygono-Poëtea annuae. Дендрограма подібності-відмінності видів розглянутих класів за життєвими формами складаєть¬ся з трьох груп кластерів: перша – Stellarietea mediae і Artemisietea vulgaris, друга – Galio-Urticetea і Robinietea; третю групу утворюють Polygono-Poëtea annuae і Plantaginetea majoris та Bidentetea і Epilobietea angustifolii. Співвідношення між видами спільних життєвих форм аборигенної і адвентивної фракцій ценофлор рудеральної рослинності складає: фанерофіти – 1:0,26, гемікриптофіти – 1:0,14, крип¬тофіти – 1:0,27, терофіти – 1:0,71, хамефіти – 1:0,08. Серед особливо небезпечних інвазійних чужорідних видів рослин, які беруть участь у ценофлорах класів рудеральної рослинності, налічується: фанерофітів – вісім; гемікриптофітів – п’ять; криптофітів – три; терофітів – 15. Видів чужорідних інвазійних рослин, що мають найбільше поширення, у рудеральній ценофлорі налічується: фанерофітів – вісім; гемікрипто¬фітів – три; криптофітів – один, терофітів – шість. Рідкісних видів налічується у рудеральній ценофлорі 12, серед них: фанерофітів – один (Tamarix gracilis), гемікриптофітів – вісім (Linaria biebersteinii, Vincetoxicum rossicum, Senecio borysthenicus, Otites artemisetorum, Chrysopogon gryllus, Stipa capillata, S. lessingiana, S. pulcherrima); криптофітів – два (Agropyron cimmericum, Orchis picta), терофітів – один (Tragopogon borysthenicus).
Чекліст флори України. 14: родина Violaceae (Malpighiales, Angiosperms)
У флорі України родина Violaceae представлена одним родом Viola, який включає 36 автохтонних видів та два підвиди (без типових), три види-ергазіофігофіти, а також низку гібридних форм, частина з яких описані в статусі нотовидів. Назва виду V. montana є відхиленою (nomen rejiciendum), тому замінена на V. elatior. Синонімами V. hymettia є назви V. cretacea (наводилася для півдня Донецького Лісостепу), V. lavrenkoana (південь Лісостепу і Степу) і V. nemausensis sensu Klokov, non Jord. (Одеська область, Крим). Назва виду V. nemausensis Jord. є синонімом типового виду V. tricolor (V. tricolor subsp. tricolor). Вид V. rupestris в Україні представлений двома підвидами: типовим V. rupestris subsp. rupestris і V. rupestris subsp. glaberrima. Синонімами типового виду/підвиду V. rupestris є назви V. arenaria та V. rupestris subsp. glabrescens. Назва V. nemoralis є синонімом V. ruppii. У базі даних POWO V. ruppii помилково розглядається у ранзі підвиду – V. canina L. subsp. ruppii (All.) Schübl. & G.Martens, але ця комбінація є незаконною (nomen illegitimum). Cинонімами V. saxatilis є назви V. elisabethae (описана з Гірського Криму) та V. vespertina (описана з Кавказу), які за морфологічними ознаками не відрізняються від V. saxatilis. У базі даних POWO назви V. elisabethae і V. vespertina наводяться як синоніми підвиду V. tricolor subsp. subalpina Gaudin, але ця назва є незаконною (nomen illegitimum). Дані про зростання в Криму V. caspia є помилковими і стосуються V. sieheana. Синонімами V. stagnina є назви V. commutata sensu Klokov, non Waisb. та V. persicifolia Hegetschw. (остання назва є незаконною – nomen illegiticum). Синонімами V. suavis є V. donetzkiensis, V. jagellonica, V. pontica та V. cyanea, які наводились для України як окремі види. Вид V. tricolor L. s. str. (V. tricolor subsp. tricolor) поширений в північних лісових районах і наведення його для Криму є помилковим. В Криму з групи видів V. tricolor aggr. зростає лише V. saxatilis, який відрізняється забарвленням квіток, з переважанням жовтого кольору.
Astrodaucus littoralis (Apiaceae) на території Регіонального ландшафтного парку «Тилігульський (Миколаївська область, Україна)
Під час експедиційних виїздів 2023-2024 рр. досліджено поширення й умови місцезростання Astrodaucus littoralis в межах території Регіонального ландшафтного парку «Тилігульський» (Миколаївська область). Тилігульський лиман знаходиться на межі Миколаївської та Одеської областей. Його площа в межах РЛП «Тилігульський» становить близько 8195,4 га. Лиман включено до переліку водно-болотних угідь, що мають міжнародне значення, головним чином як середовище існування водоплавних птахів та є об’єктом Смарагдової мережі. В ході польових досліджень на узбережжі Тилігульського лиману ми виявили 5 локальних популяцій A. littoralis, які знаходяться на різних косах лиману: Великій Українській, Малій Українській та Анатоліївській. Популяції досить віддалені один від одного й дещо ценотично та популяційно відмінні. На Великій Українській косі досліджено три локальні популяції. В локальній популяції 1 зафіксовано зростання 26 особин даного виду з добре розвинутими наземними пагонами та суцвіттями. Вид зростає на ділянці літорального валу берега Тилігульського лиману з добре розвинутим рослинним покривом (загальне проєктивне покриття 60 %). Локальна популяція 2 – A. littoralis виявлений в розрідженому трав’яному покриві, ближче до смуги прибою (загальне проєктивне покриття 30 %). Зафіксовано зростання 10 розвинутих особин (з них: 4 – вегетативних і 6 – генеративних). Локальна популяція 3 – це ділянка смуги прибою, ближче до «вістря» коси. Трав’яний покрив майже відсутній (загальне проєктивне покриття 10 %). У цьому локалітеті виявлено 9 особин (2 – вегетативні і 7 – генеративних). Локальна популяція 4 зафіксована на Малій Українській косі. A. littoralis зростає вздовж південного узбережжя коси в зоні прибою (проєктивне покриття травостою 30%). Відмічено зростання 11 особин A. littoralis на 25 м2. Всі рослини були добре розвинуті (9 – генеративних з плодами, 2 – генеративних з суцвіттями). Локальна популяція 5 зростає на Анатоліївській косі. Нами відмічене зростання 13 особин A. littoralis в розрідженому травостої (проєктивне покриття 30 %). Всі рослини добре розвинуті (9 – генеративних, 4 – вегетативних).